FARLIGE FORBINDELSER
Nå, min kære...
Hvordan falder du så til i verden udenfor?
Udmærket, tak.
Hun ved, hun skal iagttage og lære og kun svare, når hun tiltales.
Vi må se, om vi kan udtænke nogle fornøjelser til dig.
Valmont er her.
Modtager du ham?
Ja.
Ganske som du gør.
Vicomte de Valmont, mit barn...
som du antagelig ikke husker...
undtagen hans udsøgte charme...
åbner aldrig munden uden at udregne, hvad skade han kan gøre.
Hvorfor modtager du ham så, maman?
Alle modtager ham.
Madame.
Hvilken glædelig overraskelse.
Madame de Volanges. Hvor herligt at se Dem.
De husker min datter, Cécile?
Hun har udviklet sig uventet smukt.
Jeg ville aflægge visit, før jeg forlod staden.
Åh...
Det lyder utilladeligt. Hvorfor vil De rejse?
Paris i august, De ved...
Og jeg må besøge min tante.
Jeg har forsømt hende græsseligt.
Madame de Rosemonde...
har netop inviteret os til sit slot.
Vil De hilse hende hjerteligt fra os?
Det skal jeg ikke forsømme, Madame.
Vi må se at få dig hjem.
Jeg er altid i seng kl. Ni i klosteret.
Det håber jeg sandelig også.
Deres tante?
Det er sandt.
Jeg troede, hun allerede havde testamenteret Dem alle sine penge.
Ved De, hvorfor jeg indbød Dem til at komme?
Jeg håbede, det var for mit selskab.
Jeg vil have Dem til...
at udøve en heroisk bedrift.
De husker, da Bastide forlod mig?
- Ja. - Og stak af med Deres fede elskerinde?
Ja, ja.
Det har ingen budt mig før. Og næppe heller Dem.
Jeg var såmænd kun lettet.
Nej, De var ej.
Nu har Bastide i nogle år søgt efter en ny hustru.
Han var på forhånd stærkt stemt for klosteropdragede piger.
Og nu har han fundet et ideelt emne.
Cécile Volanges.
Glimrende.
Og hendes 60.000 om året.
Det er vel også indgået i Bastides beregninger.
Aldeles ikke.
Bastides altoverskyggende ønske...
er pigens garanterede dyd.
Gad vidst om jeg ikke så småt aner, hvad De vil foreslå mig?
Bastide er på Korsika resten af året.
Det burde give Dem tid nok.
Mener De...?
- Hun er en rosenknop. - Det mener De?
Og efter bryllupsrejsen...
vil han være til grin for hele Paris.
- Altså... - Ja.
Kærlighed og hævn. To ting, De sætter højt.
Nej, jeg kan ikke.
- Hvad? - Jeg kan faktisk ikke.
- Hvorfor ikke? - Det er for let.
Det er det. Hun har intet set.
Intet oplevet. Hun er dømt til at være nysgerrig.
Hun ligger på ryggen...
før man har givet hende den første buket.
Det kan snart sagt enhver mand klare.
Jeg har mit omdømme at tænke på.
Jeg kommer vist til at fortælle Dem alt.
- Det gør De da. - Ja.
Min tante er ikke alene for tiden.
Hun har en ung veninde boende.
En Madame de Tourvel.
Det er ikke Deres alvor?
At forføre en kvinde, der er kendt for sin moral...
sin fromhed, og sin ægteskabelige lykke...
Hvad kunne vel være mere ærerigt?
Der er noget nedværdigende ved at have en ægtemand til rival.
Ydmygende, hvis man taber; ordinært, hvis man vinder.
Hvor er Monsieur de Tourvel da?
Han fører forsæde i en endeløs sag i Bourgogne.
De kan næppe forvente Dem nogen sand fornøjelse af det.
Jo da.
Jeg agter ikke at nedbryde hendes forudfattede meninger.
Jeg ønsker, at hun skal tro på Gud og ægteskabets ukrænkelighed...
men dog ikke kunne beherske sig.
Fornøjelsen bliver at se hende...
forråde alt, hvad hun holder kært.
Det må De da kunne forstå.
Er "forræderi" ikke Deres yndlingsord?
Nej, nej...
"grusomhed."
Det forekommer mig at klinge mere ædelt.
- Hvorledes med Belleroche? - Jeg er tilfreds med ham.
Og han er Deres eneste elsker?
Ja.
De bør tage en mere.
Den er usund, denne eksklusivitet.
De er da ikke skinsyg?
Jo. Belleroche er Dem uværdig.
Jeg troede, han var Deres ven.
Netop. Derfor ved jeg det.
Nej, jeg synes, De bør arrangere en utroskabsaffære.
Med mig, for eksempel.
De nægter at gøre mig en tjeneste...
og forventer min imødekommenhed?
Kun fordi det er så enkelt. Det vil ikke føles som en erobring.
Jeg må følge min skæbnes vej.
Jeg må være tro...
mod mit kald.
Godt da.
Kom tilbage, når De har erobret Madame de Tourvel.
- Ja. - Og så vil jeg skænke Dem...
en belønning.
Min elskede.
Men jeg agter at kræve beviser.
Naturligvis.
Skriftlige beviser.
Det vil jeg ikke sjakre om.
Der er vel ikke mulighed for et mindre forskud?
Godnat, Vicomte.
Hvor har du været?
Tiden slæber sig af sted uden dig.
En time er som et sekel.
Vi ville komme bedre ud af det med hinanden...
hvis du bestræbte dig på ikke at lyde som en ungpigeroman.
Det er så smuk en dag. Jeg tror, vi vil spadsere.
De gik ikke til alters i dag?
Nej.
Tør jeg spørge hvorfor?
Jeg har dette frygtelige omdømme, som De måske ved.
Ja, man har advaret mig mod Dem.
Virkelig? Hvem har det?
En bekendt.
Ja, jeg har hele livet levet omgivet af umoralske mennesker.
Jeg har ladet mig påvirke af dem...
ja, har søgt at overgå dem.
Og nu?
Hvad jeg nu oftest føler, er min egen uværdighed.
Det er netop i sådanne stunder, man begynder at blive værdig.
Jeg tror også på, at man altid skal søge at forbedre sig.
Chervalier...
De kender vist ikke min kusine, Madame de Volanges.
Det er Chevalier Danceny.
Og Madames datter, Cécile.
Sig os, hvad vi skal synes om operaen.
Den er sublim, ikke sandt?
Hr. Danceny er en af de excentrikere...
der kommer for musikken.
Jeg ser frem til vort næste møde.
Charmerende ung mand...
men ludfattig, desværre.
Han er en af de bedste musiklærere i hele byen.
Måske burde du ansætte ham.
Går det godt med Madame de Tourvels pige?
Julie, det er faktisk ret kedeligt.
Det er kun for Deres skyld...
jeg orker det.
Men hvad tager man sig ellers til på landet?
Det var ikke de intime detaljer i dit liv, jeg spurgte til...
det var nærmere, om pigen har indvilget i at bringe mig fruens breve.
- Hun vil ikke stjæle brevene. - Ikke det?
De ved bedre end jeg.
Kvinder gør gerne det, de selv ønsker.
Det, at forsøge at få dem til at gøre, hvad man ønsker...
giver én hovedpine.
Og også dem.
Jeg må vide, hvem der skriver til hende om mig.
De skal ikke bekymre Dem.
Fruen tror ikke på, De går på jagt om morgenen.
Hun ville lade én forfølge Dem.
Så det er kun et spørgsmål om tid.
Det var dog skrækkeligt, som han larmer.
Nu kan han så underrette hende.
Vi skal ikke gøre det for let for ham.
Hvad er det, De foretager Dem?
Jeg beslaglægger disse ting.
Har De ikke hørt, at Monsieur Armand ikke er rask?
Jeg laver ikke lovene. Jeg gør kun min pligt.
Alle skal betale skat.
Hvor meget skylder han?
Hvor meget?
56 livres.
Betal ham.
Monsieur Armand...
Undskyld mig. De kender mig ikke.
Jo, naturligvis, hr. Vicomte.
Rejs Dem ikke.
- Det er jeg nødt til. De tager sengen. - Nej, aldeles ikke.
Ingen tager noget.
Så De kan klare Dem igennem. Jeg insisterer.
Jeg, hr...
56 livres for at redde en hel familie.
Det er et rent røverkøb.
Man kan finde en håndfuld magen til...
i enhver landsby i landet.
Virkelig?
Jeg må sige, at familien var godt valgt.
Respektabel, tårevædet taknemmelig...
ingen påfaldende smukke døtre. Godt gjort.
Jeg gør mit bedste for Dem.
Og den ydmyge taknemmelighed. Yderst hjertevarmende.
Jeg fik tårer i øjnene.
Fra hendes mand.
Det må være fra den opblæste bekendte.
Hvor mødes du og Julie?
I mit værelse, herre.
- Og kommer hun i nat? - Desværre, ja.
Jeg må nok overraske jer.
Måske virker afpresning bedre end bestikkelse.
Vil klokken to passe dig?
Jeg vil nødig sætte dig i forlegenhed. Vil det give dig tid nok?
Mere end rigeligt.
Er det sandt, hvad jeg hører om Monsieur Armand?
Jeg kender ingen af det navn.
Indrøm det bare, Monsieur.
Min lakaj kom tilfældigvis forbi...
landsbyen her til morgen.
De bør afholde Dem fra at lytte til tjener-sladder.
Det er altså sandt?
Ja. Det er det.
Min kære dreng. Kom her og lad mig omfavne dig.
Hvordan kan en så godhjertet person...
føre et så ryggesløst liv?
De overdriver nok både hvad angår...
min godhjertethed og min ryggesløshed.
Hvis jeg vidste, hvem der har omtalt mig så ilde...
Da jeg ikke ved det...
så lad mig bekende en ting.
Nøglen til paradokset ligger i en vis karaktersvaghed.
Hvordan kan man beskrive en sådan godgørenhed som noget svagt?
Den var blot et udslag...
af en stærk, ny indflydelse på mit liv.
Deres.
Kan De se, hvor svag jeg er?
Jeg havde lovet mig selv aldrig at omtale det.
Men når jeg ser på Dem...
Nej, vær ikke bekymret...
jeg har ingen dulgte hensigter.
Jeg ville aldrig krænke Dem.
Men jeg elsker Dem.
Jeg tilbeder Dem.
De må hjælpe mig.
- Jeg har ringet. - Det hørte jeg ikke.
- Jeg skal bruge varmt vand. - Skal straks komme.
Rør dig ikke.
- Azolan... - Herre?
Vent på mig i mit værelse.
Jeg kan ikke se gennem fingre med denne opførsel.
Jeg ved det, herre.
- Men, du kan stole på min diskretion. - Tak, herre.
Forudsat at du giver mig noget til gengæld.
Nej. Ikke den slags.
Nej, jeg vil blot se alle de breve...
Madame de Tourvel har modtaget...
og de breve, hun skriver fra nu af.
Men jeg kan ikke...
Aflever dem til Azolan i morgen midnat.
For din ulejlighed.
JEG ELSKER DEM.
Ville det være forkert af mig at besvare Dancenys breve?
- Under omstændighederne, ja. - Hvilke omstændigheder?
Nu forløber jeg mig, min kære...
men jeg er kommet til at holde af dig...
Vær sød at sige det.
Dit ægteskab er blevet aftalt.
- Hvem er det? - Åh, en jeg kender fjernt.
Monsieur le Comte de Bastide.
- Hvordan er han? - Øhh...
De kan ikke lide ham?
Åh, det er såmænd ikke det. Han er en kapriciøs herre.
- Og ret alvorlig. - Hvor gammel er han?
- 36. - 36! Han er en gammel mand.
Ved De hvornår?
Engang i det nye år.
Men du kunne måske nok skrive til Monsieur Danceny.
Åh, Madame.
Hvis du lod mig se begge sider af korrespondancen...
ville jeg være rolig ved det.
Jeg kan ikke vise Dem de breve, jeg har sendt.
De har vel sovet godt? Gid jeg kunne sige det samme.
Jeg håbede, De ville respektere mig.
Men det gør jeg rigtig nok!
De har krænket mig dybt. Det er utilgiveligt.
Dette bekræfter alt, hvad jeg har hørt om Dem.
De har antagelig planlagt det hele.
Jeg anede ikke, De opholdt Dem her.
Ikke at det ville have gjort en forskel, havde jeg vidst det.
Før jeg mødte Dem, havde jeg kun oplevet selve begæret.
Kærligheden... aldrig.
- Det er nok. - Nej, nej...
De har beskyldt mig for noget.
Jeg må da forsvare mig.
Jeg nægter ikke, jeg var bekendt med Deres skønhed...
men dette har intet med den skønhed at gøre.
Jeg forstod snart...
at skønheden var den mindste af Deres dyder.
Jeg blev fascineret af Deres godhed.
Tiltrukket af den.
Jeg forstod ikke, hvad der skete.
Først da jeg begyndte at føle en ren fysisk smerte...
når De gik ud af værelset...
dæmrede det endelig for mig. Jeg var forelsket.
For første gang i mit liv vidste jeg, det var håbløst...
men det betød intet.
Jeg vil ikke have Dem. Jeg vil kun gøre mig fortjent til Dem.
Sig, hvad jeg skal gøre.
Hvordan jeg skal handle. Jeg gør alt.
Godt, da. Jeg ser gerne, De forlader dette hus.
Skulle det være nødvendigt?
Hele Deres fordums liv gør det nødvendigt.
Og hvis De nægter, så er jeg nødsaget til selv at rejse.
Jamen, naturligvis. Jeg gør, som De siger.
Mange tak.
Tør jeg driste mig til at bede om en tjeneste til gengæld?
De bør lade mig vide...
hvem af Deres venner der har tilsværtet mig.
Folk, der har advaret mig imod dig...
kan jeg næppe belønne med forræderi.
De devaluerer Deres tilbud...
hvis De købslår med dette.
Meget vel, jeg trækker det tilbage.
Købslår jeg også, hvis jeg beder om lov at skrive til Dem?
Og beder til, at De vil være så god...
at besvare mine breve.
En kvinde af ære burde næppe...
tillade sig at korrespondere med Dem.
Så De agter at afslå selv mine respektable forslag?
- Det var ikke det, jeg sagde. - Hellere være uretfærdig...
end vise mig lidt godhed?
Jeg skal med glæde bevise...
at jeg ikke styres af had og modvilje, men...
Men hvad?
Hør engang her:
"Han ved præcis, hvor langt han tør gå uden risiko...
"og sikrer sig ved kun at plage...
"de mest ufarlige ofre: Kvinder."
Madame de Volanges...
- Farvel, tante. - Farvel, min kære dreng.
- Monsieur... - Jeg skriver snart.
Min kære Madame de Tourvel...
jeg er netop kommet...
- Lig nu stille! -
...til min skrivepult...
midt i denne uvejrsnat...
i hvilken jeg...
er blevet...
kastet...
fra henrykkelse...
til udmattelse...
og tilbage igen.
Men trods disse prøvelser...
lover jeg Dem, at jeg i dette øjeblik...
er langt lykkelige end De.
Vi gør det færdigt senere, ikke sandt?
Deres satans kusine, mokken Volanges...
ville holde mig fra Madame de Tourvel.
Det er nu sket, og det skal hun fortryde.
Deres plan, at ødelægge hendes datter, gør De fremskridt dér?
Kan jeg på nogen måde hjælpe Dem?
Jeg står ganske til Deres rådighed.
Jah...
jo.
Jeg sagde til Danceny, at De ville være hans fortrolige.
De skal afstive fyren, hvis det er den korrekte vending.
For hvis nogen kan hjælpe ham...
Han skal lægges hindringer i vejen.
Hvis han skal over tilpas mange...
havner han måske oven på pigen.
Han har altså ikke været en succes?
Nej, en katastrofe.
Som de fleste intellektuelle er han ærkedum.
Jeg gad vidst, hvordan De har skabt Dem selv til den, De er.
Jeg havde intet valg. Jeg er en kvinde.
Kvinder er tvunget til være langt dygtigere end mænd.
I kan ødelægge vort ry og vort liv med nogle få velvalgte ord.
Så jeg måtte ikke blot skabe mig selv...
men også flugtveje, ingen havde tænkt på tidligere.
Og det er lykkedes mig, fordi...
jeg ved, jeg er født til at dominere Deres køn og hævne mit.
Jo, men jeg spørger hvordan?
Da jeg trådte ud i livet, var jeg 15 år.
Jeg vidste allerede, at den rolle, jeg var dømt til...
nemlig til at tie og gøre, som jeg fik besked på...
gav mig god mulighed for at lytte og iagttage.
Ikke til det, folk fortalte mig, for det var uinteressant...
men til de ting, de nu prøvede at skjule.
Jeg øvede mig i uengagerethed.
Jeg lærte at smile, mens jeg under bordet...
stak en gaffel i hånden.
Jeg blev...
en virtuos i bedrageri.
Det var ikke glæde, jeg søgte. Det var kundskab.
Jeg rådførte mig med moralister for at lære min fremtræden.
Filosoffer for at lære, hvad jeg burde tænke.
Og forfattere for lære, hvad jeg kunne komme af sted med.
Og til slut samlede jeg min viden i ét lysende enkelt princip:
Vind eller dø.
De er med andre ord ufejlbarlig?
Hvis jeg ønsker en mand, får jeg ham.
Hvis han vil sladre, opdager han, han ikke kan.
Det er historien i en nøddeskal.
Og var det vores historie?
Jeg begærede Dem, endnu før vi mødtes.
Min selvagtelse krævede det af mig.
Og da De begyndte at forfølge mig...
ville jeg virkelige have Dem.
Det er den eneste gang, jeg har været i mit begærs vold.
Det er en tvekamp.
Madame de Volanges...
Du skrev, at det hastede.
Der er gået flere dage. Og jeg har ikke kunnet tænke på andet.
Sid ned. Jeg har grund til at tro...
hvordan skal jeg nu beskrive det...
at en farlig forbindelse er opstået mellem din datter...
og Chevalier Danceny.
Åh, nej. Det er ganske absurd.
Cécile er stadig et barn. Hun forstår sig ikke på den slags ting.
Og Danceny er en yderst respektabel ung mand.
Sig mig...
har Cécile mange, hun brevveksler med?
Hvorfor spørger du?
Jeg kom ind til hende her først på ugen.
Jeg gik lige ind.
Hun søgte at skjule en konvolut...
i sin øverste chatol-skuffe...
hvor der, så vidt jeg nåede at se...
lå talrige andre breve.
Jeg er dig meget taknemmelig.
Ville det være malplaceret, om jeg kom med et forslag?
Nej, nej.
Om jeg ellers husker ret...
sagde du vist til Vicomte de Valmont...
at hans tante havde inviteret dig og Cécile på besøg.
Det har hun gjort gentagne gange.
Et kort landophold kunne måske gøre underværker.
Mange tak.
De bad selv om forhindringer.
De er en virkelig skammelig kvinde.
Og De ville hævne Dem på min kusine.
De er uimodståelig.
Jeg har banet Dem vejen.
Men, alt dette kommer højst ubelejligt.
Comtesse de Beaulieu har inviteret mig på besøg.
Hende kommer De så til at aflyse.
Komtessen har lovet mig udstrakt benyttelse af hendes haver.
Hendes mands fingre er ikke så grønne som før i tiden.
Måske ikke.
Men jeg hører, at alle hans venner er gartnere.
Virkelig?
De ønsker hævn, jeg ønsker min.
De ved, hvor De må hen.
Tilbage til tante?
Tilbage til tante.
Hvor De også kan dyrke Deres anden lille affære.
De mangler stadig at fremskaffe beviser.
Ville det ikke være en ædel gestus...
at vise en ret tillid til mine evner...
og tage beviset for givet?
Jeg vil se det skriftligt, Vicomte.
- Nu må De gå. - Må jeg? Hvorfor det?
- Fordi jeg er sulten. - Og?
Også jeg har oparbejdet en god appetit.
Så gå hjem og spis.
Skriftligt!
Det vil glæde dig at høre, at Armand er på højkant...
og tilbage på arbejdet.
Hvem?
Monsieur Armand!
Hvis familie du så rundhåndet hjalp.
Åh, nå da!
Da min nevø sidst var her, opdagede vi ganske tilfældigt...
at han var gået ned i landsbyen...
Er De utilpas, Madame?
Undskyld afbrydelsen, tante.
Det forekom mig...
at Madame de Tourvel så dårlig ud.
- Nej, jeg har det fint. - Måske lidt frisk luft ville gøre godt.
Føler De Dem snærret inde?
Madame de Volanges har altid ret.
Ja, en lille runde i haven.
Det er da vist ikke for køligt.
Lidt frisk luft hjælper altid.
Måltidet var måske lidt tungt.
Det kan umuligt være forklaringen.
Kom tilbage efter det.
Mademoiselle!
Jeg vil ikke vække mistanke, så jeg gør det kort.
Dette brev er fra Chevalier Danceny.
- Ja, jeg troede nok... - Videregivelsen af sådanne breve...
er ikke den enkleste sag i verden.
Jeg kan umuligt lave afledningsmanøvre hver dag.
Så...
Denne nøgle ligner Deres soveværelse-nøgle.
Jeg ved tilfældigvis, at den hænger...
på Deres mors kaminhylde i et blåt bånd.
Bind det blå bånd i den...
og byt den med den anden.
Bring den til mig, og jeg får lavet en kopi på to timer.
Så kan jeg hente og bringe Deres breve...
uden videre vanskeligheder.
I skabet ved Deres seng...
finder De en fjer og en flaske olie...
så De kan smøre låsen og hængslerne på soverværelsedøren.
Er De sikker, Monsieur?
Stol på mig.
Tro mig, Mademoiselle...
Hvis der er noget, jeg ikke kan udstå, er det svigefuldhed.
De har det vel bedre nu, Madame?
Hvis jeg var utilpas, kunne man let gætte, hvem der bar skylden.
De kan umuligt mene mig?
- De lovede at rejse. - Og det gjorde jeg.
Vil De undskylde mig, Madame?
Hurtigt, Deres mor.
Hvad bestiller du?
Jeg gik bare ind efter dit sjal.
Hvorfor er De så vred på mig?
Jeg kan kun tilbyde Dem mit venskab. Kan De ikke modtage det?
At svare ja, ville være uærligt.
Før i tiden ville jeg have modtaget venskabet...
for derpå at prøve at udnytte det til egen vinding.
Men jeg har forandret mig.
Jeg kan ikke skjule, at jeg elsker Dem ømt, lidenskabeligt...
og frem for alt, ærbødigt.
Skulle jeg kunne modtage den lunkne rang af "ven"?
Ikke at De viser mig blot en gnist af venskab.
- Hvad mener De? - Er dette venligt?
Hvorfor søger De så ihærdigt at forstyrre min sjælefred?
De må ikke føle Dem truet af mig.
Deres lykke er mig langt vigtigere end min egen.
Deri skal De læse min kærlighed.
Nu må vi gøre ende på denne samtale.
Jeg vil så overlade slagmarken til Dem.
Men hør...
Vi skal leve under samme tag i nogle dage endnu.
Vi behøver vel ikke undgå hinanden?
Naturligvis ikke.
Forudsat at De vil overholde nogle få, simple regler.
Jeg skal adlyde Dem deri som i alt andet.
Monsieur...
Hvad?
Ikke noget.
Vær ikke bange.
Kommer De med et brev?
Nej.
Hvad så?
Hvad vil du sige til din mor?
Hvordan vil du forklare, at jeg har din nøgle?
Hvis jeg siger, du har inviteret mig herind...
har jeg på fornemmelsen, hun vil tro mig.
Hvad ønsker De?
Det ved jeg ikke...
- Hvad mener du selv? - Nej!
Godt da.
Så ønsker jeg bare, at du giver mig et kys.
- Et kys? - Ikke andet.
- Og så vil De gå? - Så går jeg.
- Lover De det? - Ganske som du ønsker.
Godt da!
Udmærket.
Nej, vil De gå nu?
Åh, det tror jeg ikke.
Men De lovede.
Jeg lovede at gå, når du gav mig et kys.
Du gav mig ikke et kys. Jeg gav dig et kys.
Det er slet ikke det samme.
Og hvis jeg giver Dem et kys?
Skal vi ikke bare gøre os det lidt mere behageligt?
Jeg må hellere se, hvad der er galt. Undskyld mig.
Naturligvis, min kære.
Frygt intet, Madame.
De unge komme sig altid mirakuløst hurtigt.
Hun er formentligt snart i sadlen igen.
Hvem kan jeg ellers vende mig til i min kvide?
Og hvorledes kan jeg få skrevet de rette ord?
Der foregår noget, og Cécile er tavs.
Du må straks tale med hende.
Sig mig...
du gjorde da modstand mod ham, ikke?
Jo, naturligvis...
så meget jeg nu kunne.
- Men han tvang dig? - Nej...
ikke rigtigt.
Men jeg kunne ikke forsvare mig.
Ikke det? Bandt han dig?
Nej, det er bare de ting, han siger.
Man kan ikke finde på et svar.
Ikke engang "nej"?
Jeg sagde "nej" hele tiden.
Men på en eller anden måde var det ikke det, jeg gjorde.
Jeg skammer mig så frygteligt.
Du vil opdage, at skam er som smerte.
Det er noget, man kun føler én gang.
Ønsker du virkelig mit råd?
Ja, tak.
Tillad Monsieur de Valmont...
at fortsætte med din oplæring.
Overbevis din mor om, at du har glemt Danceny.
Og protester ikke mod dit ægteskab.
Med Monsieur de Bastide!
Til ægteskab er den ene mand fuld så god som den næste.
Og selv den mindst lovende er mindre plagsom end en mor.
Mener De dermed, at jeg skal gøre...
det... med tre forskellige mænd?
Jeg mener, din dumme lille tøs...
at hvis du blot tager dig lidt i agt...
kan du gøre det eller ej...
med så mange mænd...
og så ofte, du har lyst...
på alle måder, du har lyst.
Vort køn har ikke mange fordele, så udnyt de få, du én gang har.
Der kommer din maman.
Så husk, hvad jeg har sagt, og hold op med at flæbe.
Hvordan har du det nu?
Åh, meget bedre, tak, maman.
Du ser træt ud. Du burde gå i seng.
- Nej, jeg... - Gør hellere, som din mor foreslår.
Vi får noget mad bragt op.
Så vil du få det meget bedre.
Måske har De ret, Madame.
Du har sådan en god indflydelse på hende.
Jeg har vist ikke gratuleret Dem med Deres hævn.
- Så ved De det? - Åh, ja.
Og jeg vil tro, at De fra nu af vil finde hendes dør ulåst.
Hvor er hun?
Jeg kan ikke se hende.
Som jeg har forklaret Dem, nyder jeg at iagttage kampen...
mellem kærlighed og dyd.
Desværre synes De nu at nyde iagttagelsen mere...
end De plejer at nyde sejren.
Alt til sin tid.
Århundredet synger snart på sidste vers.
Det er en skam, at vor aftale...
ikke angår den opgave, De gav mig...
men kun den opgave, jeg stillede mig selv.
Jeg er Dem da taknemmelig.
Men det havde næsten været uforskammet let.
Man applauderer ikke tenoren, blot fordi han rømmer sig.
Som i al anden videnskab må du først lære...
tingenes rette navn.
Hvorfor skal vi overhovedet snakke?
Uden det rette ordforråd...
kan du ikke antyde, hvad du ønsker...
eller tilbyde mig ting, jeg måtte synes om.
Og gør jeg mit arbejde ordentligt...
vil du nok komme til at overraske...
Bastide på hans bryllupsnat.
- Ville det glæde ham? - Naturligvis.
Han vil antage, at din maman har gjort sin pligt.
Maman taler ikke om den slags.
Det kan undre mig.
Hun var dog en af de mest berømte damer i Paris.
- Maman? - Ja, da.
Mere berømt for sin iver end sine evner...
hvis jeg husker ret.
Der var en omtalt tildragelse før din fødsel...
Det må have været...
da din mor var på visit hos Comtesse de Beaulieu...
der taktfuldt gav hende et værelse mellem din far...
og Monsieur de Vressac...
der var hendes elsker.
Men trods disse omhyggelige arrangementer...
tilbragte hun natten med en tredje person.
Det kan jeg ikke tro!
Jeg lover, at det er sandt.
Hvor ved De det fra?
Den tredje person var mig selv.
Du spurgte, om Bastide ville blive glad for dine evner.
Og svaret er...
uddannelse er aldrig spildt.
Nå...
nu kunne vi måske begynde...
med et par latinske udtryk.
Vi spadserer sammen næsten hver eneste dag.
Hver gang lidt længere ud ad den sti...
der ikke fører tilbage.
Hun har accepteret min kærlighed.
Og jeg hendes venskab.
Vi er begge klar over, hvor smal grænsen er mellem dem.
Gid De kendte mig godt nok til at se...
hvor meget De har forandret mig.
Mine venner gjorde straks bemærkning om det.
Jeg er blevet indbegrebet af betænksomhed...
samvittighedsfuld, godgørende...
mere kysk end nogen munk.
Mere kysk?
Åh ja, De kender de historier, man hører i Paris.
Jeg føler, hun er tommer fra at overgive sig.
Hun lukker øjnene.
Madame.
Hvor skal De hen?
- Ned i salonen. - Der er ikke nogen.
De andre er alle gået tidligt til ro.
- Jeg savnede vor spadseretur i dag. - Ja.
Og med dette vejr kan vi nok ikke se frem til mange flere.
- Denne regn er da usædvanlig. - Ja. Må jeg have lov?
Naturligvis.
Men i løbet af en uge vil jeg have fuldbragt mit ærinde her.
- Jaså. - Selv da er jeg ikke vis på...
at jeg kan få mig selv til at rejse.
Åh jo. Det må De.
De vil stadig af med mig?
Det kender De selv svaret på.
Jeg stoler på Deres retskaffenhed.
Jeg vil kun vise mig taknemmelig.
Jeg ønsker ikke taknemmelighed.
Hvad jeg ønsker af Dem, er noget langt dybere.
Gud straffer mig for min stolthed. Dette skulle aldrig ske!
Hvad? Taler De om kærlighed?
- Er det kærlighed, De mener? - De lovede ikke at tale om det.
Nej, selvfølgelig, men jeg må vide det.
Forstår De ikke? Det er umuligt.
De behøver ikke sige noget. Bare se på mig.
Ja...
For Guds skyld, forlad mig, hvis De ikke vil slå mig ihjel.
De må hjælpe mig.
Hent fruen. Madame de Tourvel føler sig utilpas.
Jeg hørte noget, da jeg gik forbi.
Hun havde besvær med vejrtrækningen.
- Kæreste! Hvad er det dog? - Jeg har det bedre nu.
Jeg vil overlade hende i Deres trygge hænder, tante.
Vi må tilkalde lægen.
Nej, jeg har ikke brug for en læge.
Sid her hos mig et øjeblik.
Jeg må forlade dette hus.
Jeg er fortvivlende forelsket.
At rejse er det sidste, jeg ønsker...
men hellere dø end leve med skylden.
Kæreste, intet af dette kommer spor bag på mig.
Det eneste, der kommer bag på én, er, hvor lidt verden ændrer sig.
Hvad råder De mig til?
Om jeg ellers husker ret...
så er alle gode råd nyttesløse.
Jeg har aldrig været så ulykkelig.
Jeg er ked af at skulle sige det, men...
de, der mest fortjener kærlighed, finder aldrig lykke i den.
Men hvorfor? Hvorfor er det sådan?
Tror De stadig, at mænd elsker på samme måde, som vi gør?
Nej...
mænd nyder den lykke, de føler.
Vi kan kun nyde den lykke, vi skænker.
De er ude af stand...
til at hellige sig én enkelt person.
Så hvis man håber at blive gjort lykkelig af kærligheden...
vil man bestemt volde sig selv sorg.
Jeg holder af min nevø.
Men hvad der er sandt om mænd...
er dobbelt så sandt om ham.
Og dog...
kunne han have, lige før...
han fik medlidenhed med mig.
Hvis han har sluppet Dem af sit tag...
mit kære barn, så må De rejse.
Vågn op, herre!
Kom her.
- Hvad sker der? - Madame de Tourvel.
Hvad?
Du må følge efter hende. Hold dig i hendes nærhed.
Jeg vil vide alting.
Hvor hun færdes. Hvem hun ser. Hvad hun spiser. Om hun sover.
Alting.
Det er til bestikkelse. Du får senere.
- Ja, herre. - Kom så af sted!
Af sted!
Kære fader Anselme...
Jeg kan ikke se nødvendigheden...
af den samtale, De foreslår mig...
Men, siden De insisterer...
foreslår jeg, De bringer ham til mig...
torsdag den 28. kl. 18.
Det er glimrende. Se til, at fader Anselme modtager det.
Hvad nyt?
Ingen gæster.
Der har ikke været en eneste gæst, siden hun kom tilbage.
Lidt suppe i aftes. Rørte ikke fasanen.
Bagefter, en kop te.
Intet andet at rapportere.
Åh jo, for resten...
De ville vide, hvad hun læste.
Bogen ved hendes seng er "Kristelige Tanker...
"Bind To."
Hvordan går det med Julie?
Hun virker lidt mere ivrig end hun var ude på landet.
Og du selv?
Utrolig pligtopfyldende.
Af sted med dig.
Bare fortsæt.
- Madame... - Vicomte...
Det...
det var en glædelig overraskelse.
Danceny...
Tak, Monsieur, for alt.
Jeg frygtede, at jeg havde skuffet Dem.
Nej, tværtimod.
For De har holdt vor kærlighed i live.
Ja, Cécile tænker ikke på stort andet.
Hun og hendes mor vender snart hjem...
og hun længes efter Dem.
Jeg fik det vidunderligste brev fra hende.
Er det rigtigt?
Ganske ulig hendes andre breve, på en måde...
i et ganske anderledes tonefald.
Min kæreste...
Danceny...
Jeg tilsværger dig...
...ved min kyskhed...
at selv om min mor tvinger mig ind i dette ægteskab...
vil jeg blive din med hud og hår.
Din ven, Vicomte de Valmont...
har været meget foretagsom på dine vegne.
Du kunne ikke have udrettet mere selv.
Jeg kan heller ikke undvære hende mere.
Vi må se at finde et tidsfordriv til Dem.
Vent ude i vognen.
Jeg har en privat sag at drøfte med Vicomte.
Selvfølgelig.
Hvordan skal jeg takke Dem?
Skænk det ikke en tanke.
Det har været mig en fryd.
Stakkels dreng. Han er så harmløs.
Somme tider kan jeg ikke lade være med at beundre Dem.
Jeg har en lille nyhed, som jeg håber vil more Dem.
Jeg har grund til at tro, at den næste Bastide-arving...
er en lille Valmont.
Hvad mener De dog?
Cécile er to uger forsinket.
Glæder det Dem ikke?
Det ved jeg ikke.
De ville jo have hævn over Bastide.
Jeg har forsynet ham med en hustru, der er afrettet til at gøre ting...
som selv en skøge ville rødme ved...
og som antagelig også er gravid.
Hvad mere kan De ønske?
Udmærket, Vicomte, jeg er enig. De har mere end gjort Deres pligt.
Skade kun, at De lod den anden smutte fra Dem.
Jeg lod hende rejse.
Hvorfor dog det?
Jeg følte medynk.
Så tror pokker, at De forkludrede det.
Jeg skal besøge hende på torsdag...
og denne gang er jeg nådesløs.
Det glæder mig at høre.
Hvorfor føler vi os...
kun drevet til at jagte dem, der stikker af?
Umodenhed?
Jeg får ikke fred i sjælen, før det er klaret.
Jeg elsker hende, jeg hader hende...
Mit liv er en ren ynk.
Nå, jeg har ladet vor unge ven vente længe nok.
Jeg kommer på visit engang efter torsdag.
Kun hvis det lykkes Dem.
Jeg er træt af at høre om uduelighed.
Det vil lykkes mig.
Det håber jeg da.
Engang var De en mand, man kunne regne med.
Fader Anselme har forklaret Dem...
grunden til mit besøg her?
Han sagde, De ville forsones med mig...
før De får hans belæring.
Det er korrekt.
Men jeg ser intet behov for nogen formel forsoning, Monsieur.
Nej. Når jeg har fornærmet Dem...
og De har behandlet mig med foragt.
Foragt?
De flygtede fra min tantes hus midt om natten.
De nægter at besvare, ja, modtage mine breve.
Efter alt dette, efter jeg har vist en beherskelse...
vi begge er bekendt med.
Det turde jeg nok kalde for foragt.
De forstår mig nok bedre, end De lader ane.
Det var mig, De flygtede fra.
Jeg måtte rejse.
Og må De skjule Dem fra mig?
Jeg er så ulykkelig, som De kunne have ønsket at gøre mig.
Jeg har kun ønsket Deres lykke.
Hvordan kan jeg blive lykkelig uden Dem?
Jeg må have Dem eller dø.
Så er det døden.
Jeg undskylder, Madame.
Jeg håbede blot på Deres tilgivelse...
for den uret, De mener, jeg har gjort Dem...
så jeg kan ende mine dage i sindsro.
Jeg forstod, De billigede det valg, jeg var tvunget til at træffe.
Ja.
Og deres valg har bestemt mit.
Som er hvad?
Det eneste, der kan gøre ende på mine lidelser.
Hvad mener De?
Jeg elsker Dem.
De aner ikke hvor meget.
Husk blot, at jeg har bragt langt sværere ofre...
end det, jeg nu agter at bringe.
- Farvel. - Nej.
De må høre på mig!
Nej!
Hvorfor er De så forfærdet ved tanken om at gøre mig lykkelig?
Nej, jeg kan heller ikke leve, hvis jeg ikke gør Dem lykkelig.
Så jeg lover...
ikke flere afslag...
og ikke mere anger.
Succes!
Jo...
jeg ankom dertil ved seks-tiden.
Udelad blot detaljerne i forførelsen.
De er aldrig særlig opmuntrende.
Bare beskriv begivenheden.
Det var... uovertruffent.
Virkelig?
Det rummede en egen magi, som jeg nok aldrig har oplevet før.
Da hun først havde overgivet sig, var hun ganske uforbeholden.
Totalt gensidigt delirium.
Og for første gang for mit vedkommende, overlevede dette nydelsen.
Hun var forbløffende.
Ja, jeg endte med at falde på knæ og sværge hende evig kærlighed.
Og såmænd... i det øjeblik...
og i adskillige timer derefter mente jeg det oprigtigt.
Javel.
Det er enestående, ikke?
Er det?
- For mig lyder det aldeles ordinært. - Nej...
jeg forsikrer Dem.
Men det bedste ved det er naturligvis...
at jeg nu er i stand til at komme og kræve min belønning.
Fik De hende da til at skrive et brev...
midt i al denne henførthed?
Jeg forestillede mig ikke, De ville hænge Dem i formaliteter.
Jeg kommer måske til at erklære vor aftale for annulleret.
Hvad mener De?
Man skal ikke tage mig for givet.
Men det er der ikke tale om!
De misforstår mig.
Jeg vil ikke bortrive Dem fra dette vidunders arme.
Vi har altid sagt tingene ligeud.
I øvrigt har jeg taget en ny elsker...
der er mere end udmærket.
- Hvem er det? - Ikke flere betroelser.
Jeg skal ikke opholde Dem.
De tror da ikke, jeg foretrækker hende for Dem?
De er måske ikke klar over det.
Jeg kan i hvert fald tydeligt se, at De elsker den kvinde.
Nej.
Aldeles ikke.
Har De glemt, hvordan det er at give...
og selv opleve lykken?
Jeg...
Naturligvis ikke.
Vi elskede hinanden engang, ikke?
Jeg tror, det var kærlighed.
Og De gjorde mig meget lykkelig.
Det kan ske igen. Vi løsnede blot båndet.
Vi rev det ikke itu.
Illusioner vil naturligvis altid være liflige.
Jeg har ingen illusioner. Dem mistede jeg på mine rejser.
Og nu...
vil jeg gerne vende hjem igen.
Hvad angår min nuværende forgabelse, varer den ikke...
men lige i denne stund er jeg helt magtesløs.
Min kære Vicomte. Jeg må drage bort i nogle uger...
men jeg husker bestandigt vores aftale.
Ved min hjemkomst vil De og jeg tilbringe én eneste nat sammen.
Vi vil nyde den nok til at begræde, at den bliver vor sidste.
Men så vil vi huske på, at fortrydelsen er en nødvendig bestanddel af lykken.
Alt dette forudsætter naturligvis...
at De kan fremtrylle dette famøse brev.
Det skal ske!
Men, Paris er så kedsommelig uden Dem.
Jeg lever som en middelalderlig eremit.
Giv mig et øjeblik.
Drik ud.
Hvem er det?
En gæst, der næppe vil påskønne din tilstedeværelse.
- Mener du en kvinde? - Måske ligefrem en dame.
Hende, som vi skrev brevet til?
- Den selv samme. - Det nød jeg.
Ja, du var en yderst evnerig skrivepult.
Jeg ville gerne se hende.
Det kan du ikke.
Ved nærmere eftertanke kan jeg ikke se, hvorfor du ikke skulle.
Har du planer for i aften?
Et par venner til middag.
- Og efter middagen? - Intet fast.
Så...
Så kommer jeg.
Det var en uventet fornøjelse.
- Jeg kender den kvinde. - Er du sikker? Det ville overraske mig.
Jeg har set hende i operaen.
Ja, hun er iøjnefaldende.
Hun er kurtisane, ikke?
Ja, det er hun vel, kunne man sige.
Jeg beklager, at jeg forstyrrede.
Nej. Jeg er henrykt over at se dig.
Jeg vil aldrig modtage dig igen.
Du med dine løgne og undskyldninger.
Sid ned. Hør på mig. Andet ønsker jeg ikke.
Og så kan du dømme.
Desværre kan jeg ikke gøre de år, jeg levede før dig, ugjorte...
og i de år havde jeg mange bekendte...
hvoraf hovedparten utvivlsomt var mindre heldige elementer. Det vil måske...
overraske dig, at Emilie...
som andre af det erhverv...
er godhjertet nok til at interessere...
sig for mindrebemidlede.
Kort sagt...
hun har tid og trang til at øve et stort godtgørende arbejde.
Gaver til hospitaler, bespisning af fattige...
beskyttelse af dyr...
alt, hvad der rører hendes følsomme hjerte.
Fra tid til anden hjælper jeg hende med bidrag. Det er alt.
Er det sandt?
Mit forhold til Emilie har...
i de seneste år været helt dadelfrit.
Hun har tilmed udført en smule sekretærvirksomhed for mig.
Hvorfor lo hun?
Jeg aner det ikke.
Ved hun noget om mig?
Hun har vel draget en, min fortid taget i betragtning...
ganske nærliggende slutning.
Jeg vil helst tro på dig.
Jeg vidste jo, at du kom.
Du blev meldt.
Jeg undskylder.
Nej, da!
Nej, det er mig, der må undskylde.
Det var meget tankeløst af mig.
Jeg troede ikke, det var mig muligt at elske dig mere...
men din skinsyge...
Jeg elsker dig så højt.
Hvornår begynder du at skrive til mig igen?
Min kære Vicomte...
jeg tror ikke denne spægelse kan være sund for Dem.
Jeg håber ikke, det betyder, De forsømmer Deres lille elev.
Men hvor kan Danceny være?
Alle mine folk leder efter ham.
Men der er intet spor af ham.
Det er kun vinden.
Hvor er du?
Der er intet at være bange for.
Jo, der er.
Jeg bløder.
Deres portner synes at mene...
at De stadig er bortrejst.
Jeg er faktisk også først lige vendt tilbage.
Uden at Deres portner bemærkede det?
De burde vist skifte tjenerskab.
Jeg er udmattet. Derfor bad jeg portneren...
afvise alle tilfældige besøgende.
Og De er også her...
min kære, unge ven.
Portneren synes at være ved siden af sig selv i aften.
Ja.
Det er faktisk Dem, jeg søger.
Er det?
Mademoiselle Cécile vender tilbage til Paris efter to måneder.
Og hvad er hendes eneste tanke?
Svaret er naturligvis at genforenes med sin kære Chevalier.
Vicomte... De skal ikke sætte lus i skindpelsen.
Intet kunne ligge mig fjernere.
Fortæl.
Forestil Dem hendes bestyrtelse, da hendes elskede er bortkommet.
Jeg har måttet improvisere mere end nogen Harlekin.
Hvordan har hun det? Godt?
Ja, da. Åh, nej...
Jeg må indrømme, hun har været syg.
- Syg! - Vær rolig, kære ven.
Lægen har erklæret hende i bedring nu.
Men forestil Dem med hvilken iver, jeg har søgt Dem.
Åh Gud! Hvor kunne jeg også forsvinde fra hende?
Hvordan kan jeg tilgive mig selv?
Hør... Cécile har det fint nu, lover jeg Dem.
Så vil jeg ikke forstyrre Dem mere.
Jeg har blot en lille ting, jeg vil vise Markisen.
Vent i mit påklædningsværelse.
- Det er derinde. - Det ved jeg.
Hun skriver lige så dårligt, som hun klæder sig.
Er det sandt, at tøsen har været syg?
Ikke en rigtig sygdom. Mere en slags fornyelse.
Hvad mener De?
Spontan abort.
Vicomte, det gør mig ondt.
Deres søn og Bastides arving.
Er der ikke noget andet, vi burde diskutere?
Du gør vel ikke vrøvl over Danceny?
Godt nok var Belleroche slap...
men var der ingen anden erstatning...
end den slatne skoledreng?
Slatten eller ej, er han mig dybt hengiven.
Og nok bedre udstyret til at gøre mig lykkelig...
end De er...
i den sindstilstand.
Javel.
Hvis jeg troede, De ville være Deres gamle, charmerende jeg...
ville jeg indbyde Dem en aften næste uge.
Virkelig?
Jeg elsker Dem nemlig stadig...
trods alle Deres fejl og mine beklagelser.
Og De agter ikke at opfinde nye betingelser...
før De indvilger i at indfri Deres æresgæld?
Jeg har en ven, der fik et forhold til en helt upassende kvinde.
Hver gang en af os påpegede dette for ham...
fremkom han ufravigeligt med det samme vege svar:
"Jeg er helt magtesløs," sagde han altid.
Han var meget tæt på at blive til grin for alle.
Men så besluttede en anden bekendt af mig, en kvinde...
at tale alvorligt med ham.
Hun forklarede ham, at hans gode navn var i fare...
for at blive besudlet af denne frase resten at hans liv.
Ved De, hvad han gjorde?
Det vil De nok fortælle mig.
Han opsøgte sin elskerinde og sagde lige ud, han forlod hende.
Som man kunne vente, gjorde hun ophævelser.
Men til alt, hvad hun sagde...
til hver en indvending fra hende...
svarede han slet og ret:
"Jeg er helt magtesløs."
Godnat.
Fem minutters forsinkelse, og jeg blev bange.
Jeg var vis på, jeg aldrig skulle se dig igen.
- Min engel. - Har du det også sådan?
Ja.
Netop nu er jeg for eksempel vis på...
at jeg aldrig skal se dig igen.
Hvad?
Ja, jeg keder mig sådan.
Og jeg er helt magtesløs.
Hvad mener du?
Det har jo stået på fire måneder.
Så for at gentage det:
Jeg er helt magtesløs.
Elsker du mig ikke mere?
Min kærlighed overlevede knap nok din dydighed.
Jeg er helt magtesløs.
- Er det den kvinde? - Du har ganske ret.
Jeg har bedraget dig med Emilie, blandt andre.
Jeg er helt magtesløs.
Hvorfor gør du dette?
Der er en kvinde. Ikke Emilie, en anden kvinde.
En kvinde, jeg tilbeder.
Og desværre forlanger hun, at jeg opgiver dig.
Jeg er helt magtesløs.
Løgner!
Du har ret. Jeg er en løgner.
Og det er som din troskab, hverken mere eller mindre plagsomt.
- En sag, hvori jeg er magtesløs. - Hold op!
Hold op med at sige det!
Undskyld. Jeg er magtesløs.
Hvorfor tager du ikke en ny elsker?
Gør, hvad du har lyst til.
I den sag er jeg jo magtesløs.
Vil du tage livet af mig?
Hør her. Hør på mig.
Du har bragt mig stor fornøjelse.
Men jeg nægter at begræde, at jeg må forlade dig.
Det er livets gang.
Og deri er jeg aldeles magtesløs.
- I morgen tidlig. - Ja, min herre.
Det er ikke den aftalte aften.
Hvordan endte den historie?
Hvad fabler du om?
Jo, da Deres ven havde fulgt sin gode venindes råd...
tog hun ham så tilbage?
Skal jeg forstå det sådan?
Dagen efter vort møde brød jeg med Madame de Tourvel...
med den begrundelse, at "jeg var helt magtesløs".
- Det gjorde De da ikke? - Jo, det gjorde jeg da.
Hvor storslået af Dem.
De sagde jo, at mit omdømme var i fare...
men måske var dette mit livs største bedrift.
Jeg vil sige, at den har sat en ny standard.
Kun én ting kunne nogen sinde bringe mig større hæder.
Hvad er det?
At vinde hende tilbage.
Tror De, De kunne?
Jeg kan ikke se hvorfor ikke.
Jeg skal sige Dem hvorfor ikke.
Når en kvinde sigter på en anden kvindes hjerte, rammer hun plet...
og såret er ufravigeligt dødeligt.
- Virkelig? - Ja, da.
Så jeg vil også anse dette for en af mine store triumfer.
Der er intet, en kvinde nyder så meget som sejren over en anden.
Men jeg sejrede ikke over hende.
Jo... hvad mener De?
Jeg sejrede over Dem.
De elskede den kvinde, Vicomte.
Og hvad mere er, De gør det stadig.
Helt fortvivlende.
Men De skammede Dem over det...
og behandlede hende grusomt.
De kunne ikke bære blot mistanken om at blive til grin.
Og det beviser en ting, jeg altid har anet.
At forfængelighed og lykke...
er to uforenelige størrelser.
Uanset om disse filosofiske strøtanker er sande eller ej...
står det fast, at det nu er Dem, der må bringe et offer.
Virkelig?
- Danceny må ud. - Hvorhen?
Jeg har været tålmodig med Deres lille grille. Nu er det nok.
Når jeg ikke har giftet mig igen...
trods et hav af tilbud...
er det, fordi jeg aldrig mere vil kommanderes med.
Jeg må derfor bede Dem anlægge et mindre ægteskabeligt tonefald.
Men hun er syg. Jeg har gjort hende syg for din skyld.
Så kan De i det mindste give den blegsottige knægt løbepas!
Har De ikke snart fået nok af at tyrannisere kvinder?
Jeg kommer nok til at udtrykke mig uden omsvøb.
Jeg agter at tilbringe natten hos Dem.
Og jeg kan ikke lide at blive afvist.
Jeg beklager. Jeg har truffet andre aftaler.
Ja... jeg vidste, der var noget.
Hvad?
Danceny kommer ikke. Ikke i aften.
Hvorfra ved De det?
Jeg ved det, fordi jeg har listet ham ind til Cécile i nat.
Nu De siger det, så nævnte han nok, at De ventede ham.
Men da jeg forklarede ham, at han nu måtte træffe et valg...
må jeg sige, at han ikke tøvede.
Han kommer på visit her i morgen for at forklare sig.
Og for at tilbyde Dem...
om jeg fik rigtigt fat i det, nå ja...
sit evige venskab.
Som De selv sagde, så er han Dem inderligt hengiven.
Det er nok!
De har ganske ret.
Skal vi gå ovenpå?
Skal vi... hvad?
Gå ovenpå.
Medmindre De foretrækker denne, om jeg husker ret, lutrende sofa.
- Det er vist på tide, De går. - Mon dog?
Vi havde en aftale. Og jeg bryder mig ikke om...
at blive holdt for nar længere.
Husk, jeg er bedre til denne leg end De.
Måske. Men det er altid de bedste svømmere, der drukner.
Ja eller nej?
Det op til Dem.
Jeg skal blot indskrænke mig til at sige...
at et "nej" vil blive set som en krigserklæring.
Et eneste ord er alt, hvad der behøves.
Udmærket.
Krig!
Min kære Chevalier Danceny...
Jeg forstår, du tilbragte forrige nat hos Cécile Volanges.
Jeg erfarede dette af hendes mere regelmæssige elsker...
Vicomte de Valmont.
Jeg dør, fordi jeg ikke ville tro på dig.
Hent lægen!
Nej, nej.
Gør, som jeg siger.
Skænk mig et øjeblik af din tid.
Et godt råd, som De naturligvis kan vælge at negligere, men...
det er ment af et ærligt hjerte...
og en bøn...
Fortsæt.
Rådet er: Tag Dem i agt for Markise de Merteuil.
Tillad mig at tage Deres udtalelser...
om hende med et korn salt.
Ikke desto mindre må jeg fortælle Dem...
at i denne affære er vi begge hendes marionetter.
Dette vil hendes breve til mig helt klart bevise.
Når De har læst dem, kan De vælge at offentliggøre dem.
Og Deres bøn?
Jeg vil bede Dem...
på en eller anden måde...
om at skaffe Dem adgang til Madame de Tourvel.
Jeg hører, hun er alvorligt syg.
Derfor er det yderst vigtigt for mig.
Fortæl hende, at jeg ikke kan forklare...
hvorfor jeg brød med hende, som jeg gjorde.
Men at mit liv siden da har været ganske værdiløst.
Jeg jog stålet dybere ind i mig, end De gjorde for lidt siden...
og nu må De hjælpe mig med at trække det ud.
Sig til hende, at hun er heldig at være fri for mig...
og at jeg er glad, at jeg ikke skal leve uden hende.
Sig, at hendes kærlighed er den eneste virkelige lykke, jeg har oplevet.
Vil De gøre det for mig?
Det vil jeg.
De kan sagtens spille sorgfuld nu.
Lad ham være.
Han havde gode grunde.
Jeg tror ikke, det er noget, som nogen nogen sinde har kunnet sige om mig.
Det er nok...
Træk gardinerne for.
Forsvind! Forsvind med jer!
[Danish]